Підписуйтеся на Родину в телеграмі https://t.me/rodyna_cath
Знецінення – захисний механізм. І, як це не дивно, він знімає тривогу. Якщо перед нами виникає щось страшне і неможливе для переробки нашим мозком – ми це знецінюємо, робимо маленьким, звичним і зрозумілим.
Знецінення може стосуватися чогось із зовні, або людина сама себе може знецінювати. Останнє, найчастіше, стосується власних досягнень чи якостей свого характеру.
В основі всього, зазвичай, лежить низька самооцінка і глибинні переконання, які свідчать, що носій цих якостей – нічого собою не являє, повна нікчема. І раптом у цієї людини щось виходить добре або хтось її хвалить. Ця подія викликає когнітивний дисонанс та тривогу. Такого не прописано у внутрішній карті світу і все треба привести до спільного знаменника. Відразу вступає інтелектуальна артилерія. Людина може сказати собі, що насправді це не досягнення, а повний провал, або, що інші люди роблять краще і більше. І все повертається на свої місця. Тут же людина отримує заряд дофаміну. Все в її світі прийшло в норму, вона вдома. Дивно, але цей стан для неї – зона комфорту. І хоч здається, що тут нічого зручного немає, якщо ти гірший за всіх і невдаха, але це, як правило, атмосфера звичного середовища, можливо, навіть і з дитинства. Якщо в тебе все буде гаразд, батькам може бути погано. Вони почнуть сердитися, шукати недоліки, і говорити, що насправді дитина нічого доброго не зробила. І коли дитина розплачеться або просто засмутиться, її жалітимуть або дадуть спокій. Тож краще одразу визнати себе нікчемністю, щоб не терпіти негативу і зробити батьків щасливими.
Природно, що не у всіх ситуація така ж. Іноді буває достатньо сварити за погане та ігнорувати хороше. Тоді дитина зрозуміє, що тільки погане дозволяє їй залишатися в суспільстві, тільки погане в ній приваблює оточуючих. Бо негативна увага – краще, ніж байдужість. Для того, щоб утримувати себе в цій «комфортній зоні», люди використовують кілька прийомів. Один із них — самостигматизація. Людина визнає себе аутсайдером та потворою, а отже, може використати стратегію «навіщо намагатися». Що зміниться від того, що ти якось будеш рухатися по життю? Виродок він і в Африці виродок. Але, тим не менш, хочеш чи не хочеш, а по життю хоч трохи рухатися необхідно. Хоча б на роботу ходити та гроші отримувати. Ну і сім’ю, бажано, мати теж. Але робота та стосунки дуже небезпечне місце. Там можна раптом досягти успіху або випадково стати щасливим. Але тут нам на допомогу приходить самосаботаж. Він допомагає людям тримати себе у звичній сімейному оточенні непоказним, покинутим та нелюбим.
Що із цим робити?
1. Я думаю, що дуже корисно знати, що існують люди «шукачі успіху» та «шукачі провалів». Що шукати у собі – справа особистого вибору. Якщо в дитинстві Вас не навчили шукати в собі переваги та досягнення, то це не означає, що цього ніколи не можна навчитися.
2. У Натаніеля Брендена, автора книги «Six Pillars of self-esteem», проскакувала чудова думка. Потрібно відмовитися бути із самим собою у дисфункціональних відносинах. Ви пиляєте себе і шукайте невдачі? Це Ви продовжуєте справу своєї дисфункціональної сім’ї. Ваш внутрішній критик – збірна солянка Ваших критикуючих значних дорослих. Коли Ви були маленькими, у Вас не було можливості це припинити. Зараз це можна зробити. Потрібно внутрішнього критика переривати.
3. Щоб Ви не зробили, якою б характеристикою не володіли, знайдіть 5 позитивних сторін. Ось прямо загітуйте себе це зробити, незважаючи на тираду внутрішнього критика: «Ну, кого ти хочеш обдурити!?!»
4. Пам’ятайте, що знецінення Вам ніяк не допоможе в житті. Скільки Ви б себе не клювали ніхто не буде Вас любити більше за це. Далі треба розбиратися індивідуально. І хоч іноді це все здається марною тратою часу, мозок почне змінюватися. Він використовує те, чим Ви його годуєте. Якщо годуєте гидотою, то і він Вам відповідатиме взаємністю. Але, якщо у собі викорінити звичку знецінення, це дуже сильно допомагатиме у всіх сферах життя.
© Н. Стілсон
![](https://www.rodyna.org.ua/wp-content/uploads/2021/01/pogorelov.jpg)